| 1-2 | 3-5 | 6-8 | 9-10 | 11-12 | 13-16 | 17-19 | 20-22 | 23-25 |
26-27 | 28-31 | 32-34 | 35-37 | 38-40 | 41-42 | 43-44 | 45-46 | 47-48 |
| 49-50 | 51-52 | 53-54 | 55-56 | 57-59 | 60-62 | 63-65 | 66-69 | 70-72 |
| 73-75 | 76-78 | 79-80 | 81-82 | 83-85 | 86-88 | 89-90 |  |
66. Mutarea
Premiere la "Cupa ARCTICA" - 2003 (Dan Cioata, Popicu, Cornel Burzo, Sorin Sora, Petre Oancea si Doru Ilie)
Iarna inca nu se terminase cind Parik si-a definitivat formele de angajare (inceputul lui 1995). In fine, puteam rasufla linistit: eram iarasi in doi si de-acum lucrurile vor merge mai usor (ultimele citeva luni ma cam chinuisera). Nu renuntasem la ideea de a pleca, dar mai intii voiam sa-l vad bine asezat in scaunul de Secretar. Parik este un tip despre care nu poti spune nimic rau. Civilizat si cu foarte mult bun simt, este genul de om care iti cucereste imediat simpatia. Pe de alta parte, cind il auzi vorbind despre Go, iti dai seama cit se poate de clar de pasiunea imensa pe care o are pentru acest joc. Sint convins ca, daca ar fi putut cistiga din Go asa cum cistiga jucind Sah, l-ar fi abandonat de mult pe cel din urma ... (chiar daca in Sah ajunsese la performante remarcabile). Daca m-ar intreba cineva care este cel mai pasionat jucator pe care l-am cunoscut in viata mea, si s-ar astepta sa-i pomenesc numai pe cei care au abandonat totul pentru a se dedica acestui joc (Catalin Taranu, Popicu sau Mirel Florescu ...) atunci probabil ca s-ar mira cind il voi alatura acestora pe Parik Stefanov. Exact in perioada aia s-a schimbat si sediul federatiei. Pina atunci functionasem intr-un birou micut undeva pe linga stadionul Lia Manoliu; ne-au mutat in buricul Bucurestiului, pe Calea Victoriei - chiar linga magazinul Muzica. Cu aceasta ocazie am reusit sa scapam de maldarul de carti care ocupau aproape jumatate din suprafata vechiului birou si pe care le capatasem de la REECOP. Nu avusesem unde sa le punem iar cei de la Complexul Sportiv nu catadicsisera timp de doi ani sa ne dea un spatiu in magaziile lor. Acum gasisera un loc unde sa le tinem, tot in Compexul Sportiv. Cu cartile astea era o poveste mai veche. REECOP-ul se desfiinta si noii patroni voiau sa scape de toate lucrurile inutile pe care le aveau depozitate acolo. Printre acestea era o cantitate mare de carti de Go (toate cele pe care le editasera ei si ramasesera nevindute) si citiva saci cu pietre de Go (dintr-acelea mici de plastic). Ne-au sunat si ni le-au oferit la un pret de nimic (s-au gindit sa ne faca si noua un bine, in loc de a le arunca la foc). Le-am cumparat pe toate la un pret global. Nimeni nu s-a straduit sa le numere deoarece erau prea multe iar la pretul ala, nu merita efortul. Cit despre piese, pe astea ni le-au dat pe gratis: tot ce urmareau era sa-si goleasca magaziile. Am facut imediat platile dar am aminat aproape un an ridicarea tuturor acestor materiale pentru ca pur si simplu nu aveam unde sa le depozitam. Pina la urma, cind nu mai puteau efectiv sa le tina, le-am luat si in disperare de cauza, le-am pus sub forma unui maldar imens intrun colt al biroului nostru. Piesele nici nu le-am luat pe toate ca nu mai incapeau nicaieri. Impartisem cu larghete in toata tara atit carti cit si piese ... dar mormanul acela nu scazuse aproape deloc. Acum in fine, dupa doi ani, cei din Complexul Sportiv gasisera un spatiu in magaziile lor (ca doar nu era sa le caram pe toate in Calea Victoriei, nu-i asa ?). In noul sediu nu mai eram insa singuri. In aceasi incapere fusesera mutate si Federatia de Scrabble si cea de Bridge; camera era insa suficient de mare incit sa putem sta comod impreuna. Pasamite ... Mironov nu renuntase la ideea de a ne uni si incerca probabil sa ne "apropie", in felul asta. * * * 67. Corespondenta interceptata
Cu Sorin Gherman si Robert Mateescu la Chateau D'If (Marsilia - 1995)
In acele timpuri, cind inca nu aparuse internetul, corespondenta se efectua cu ajutorul "scrisorilor" - adica niste hirtii indoite intro forma speciala, denumite "plicuri". Plicurile erau transportate prin Posta la adresa indicata. Oricit ar parea de ciudat, asa era totusi pe atunci ... si o asemenea scrisoare putea face pe drum de la citeva zile pina la o saptamina sau chiar doua. Corespondenta federatiei se facea prin intermediul Ministerului - adica exista la Minister un birou unde veneau toate scrisorile federatiilor, erau bagate intr-o mapa personalizata pentru fiecare dintre noi, iar noi treceam periodic pe acolo pentru a le ridica. Intr-o buna zi Sorin Sora si Vali Urziceanu erau prin Minister ... si, conform relatarii ulterioare a lui Sorin, Vali i-a aratat la un moment dat o camera: "- Uite, aici este Biroul de Corespondenta. Hai sa vedem daca nu a venit ceva ..." Sorin tocmai fusese ales ca Presedinte al Federatiei iar Parik inca nu-si preluase functiile de Secretar. Au intrat ei acolo, au luat cele trei scrisori care erau pentru noi si au plecat cu ele ... "- Le iau si i le dau eu lui Radu" - l-a asigurat Vali (Sorin fiind din Craiova si trebuind sa se intoarca chiar in seara aceea inapoi). A durat aproape o luna pina sa ajung in posesia scrisorilor acelea. Intre timp, l-am cautat cu disperare pe Vali care nu a aparut nici pe la club si nici n-a dat vreun semn de viata ... cu toate ca stia ca-l caut: Sorin apucase sa imi spuna de scrisori. Printre ele era una de la Nihon Kiin, care continea formularul de inscriere a reprezentantului nostru la apropiatul Campionat Mondial; data limita pentru inscriere expira la numai doua zile dupa ce Vali a catadicsit sa-mi predea corespondenta. O alta scrisoare era tot din Japonia, de la cei care scoteau revista Ranka. Imi cereau amanunte despre vizita la Bucuresti a lui Ishi Kunio (9 dan pro) - vizita care avusese loc cu vreo luna inainte. Data pina la care imi cereau sa le raspund fusese depasita si riscam sa nu mai aparem in editia aceea a revistei ... Noroc ca apucasem deja sa le trimit o relatare a evenimentului insotita si de o poza facuta cu ocazia respectiva. Numai asa, printr-un noroc extraordinar, au aparut in Ranka acelui an un articol despre vizita lui Ishi Kunio la noi si poza pe care le-o trimisesem ... iar Mihai Bisca a reusit sa se inscrie la limita pentru Campionatul Mondial De Amatori. * * * 68. Suspendarea
Walter Schmidt, Titi Ghebaura si cu mine (Cupa Walter Schmidt - 1999)
Ni se terminase provizia de pietre luate de la REECOP si ne-am gindit sa apelam la rezerva pe care o aveam la Vali Urziceanu. Atunci cind fusesem nevoiti sa luam in mare graba tot ceea ce ne oferise REECOP-ul, Vali se dusese insotit de un prieten cu masina, si luase - in numele federatiei - o cantitate mare de pretre. Se prezentase acolo in calitatea sa de Vicepresedinte si a incarcat masina cu o parte din materialele platite de noi. Pina acum n-avusesem nevoie de piesele alea, impartindu-le prin tara pe cele depozitate in biroul federatiei. Acum, spre stupoarea noastra, Vali ne-a replicat ca piesele alea sint ale lui. Nu ni le da. Le-a ridicat personal de la REECOP si deci sint in proprietatea lui. Asta a depasit orice limita. Parik s-a enervat (ca si mine de altfel) si a hotarit sa convoace Biroul Federal: un asemenea comportament trebuia sanctionat. Situatia nu mai putea continua asa. Se strinsesera prea multe iar aceasta din urma le pusese capac la toate ... La sedinta care a urmat eu nu am participat. Nu mai faceam parte din Birou si chiar daca ma interesa subiectul, am preferat sa nu ma duc deloc la servici in ziua aia, sa ramin acasa si sa nu particip la discutii. Nu voiam sa se poata spune ulterior ca i-as fi influentat cu ceva in decizia lor. Discutiile au durat mult si la un moment dat m-au chemat totusi si pe mine pentru a le da niste amanunte in legatura cu corespondenta aceea "interceptata" si cu achizitionarea pieselor de Go. Le-am dat toate explicatiile si m-am retras imediat. Hotarirea finala a fost una nemaiintilnita pina atunci in istoria noastra: suspendarea din viata sportiva pentru o perioada de un an a lui Valentin Urziceanu. Pentru activitati contrare intereselor federatiei. Dupa parerea mea a fost o decizie blinda. Eu as fi propus suspendarea definitiva. Nu era vorba numai de actiunile sale care frizau penalul ... Cred ca cel putin la fel de grav era faptul ca, timp de mai multi ani de zile, dusese o politica intensa de invrajbire si inveninare a mediului Go-istic romanesc - politica pe care a continuat-o de altfel si ale carei roade le putem vedea pina si-n ziua de azi. Era o problema de "moralitate", in care conducerea federatiei trebuie sa poata avea un cuvint de spus. Decizia a fost luata cu o larga majoritate, dintre cei 9 membri ai Biroului Federal numai doi votind impotriva ei: Sorin Sora si Toma Iulian. La numai o saptamina sau doua dupa aceea, Vali a facut contestatie si Biroul s-a intrunit din nou. Cazul s-a rediscutat dar concluzia a ramas neschimbata. * * * 69. Fundatia SAKURA
Premiantii "Trofeului SAKURA" - 1996
Pe la inceputul lui 1995 am inceput sa frecventez cursurile de Go pe care le tinea Carmen Mateescu in cadrul Fundatiei SAKURA. Cistigatoare citiva ani la rind a Campionatului National Feminin, Carmen fusese de citeva ori si reprezentanta Romaniei la Campionatul Mondial Feminin de Go. Acum era profesoara la o scoala din cartierul Vitan si-i invatase jocul pe multi dintre elevii sai. Formasera un cerc de Go care se tinea saptaminal, in fiecare Duminica dimineata. Fericiti ca progeniturile lor nu mai bateau coclaurii cartierului, parintii acestora au sustinut-o in aceasta initiativa, mergind pina acolo incit sa formeze o "fundatie" al carei unic scop era jocul de Go. Ii cunoscusem pe o parte dintre copiii de de la Fundatia SAKURA in tabara de la Lacul Sarat si-i mai vazusem la citeva concursuri, dar nu trecusem inca niciodata pe acolo. Relatiile mele cu Carmen fusesera foarte reci in ultimii doi ani. In perioada razboiului rece din Biroul Federal, o birfa urita ajunsese la urechile lui Carmen: cum ca eu as fi spus niste lucruri groaznice despre ea. Bineinteles ca nu era adevarat dar din acel moment, Carmen imi intorsese pur si simplu spatele. Facea parte din primele generatii de jucatori de Go formati la Preoteasa si pina atunci ne intelesesem cit se poate de bine dar in ultima vreme nu mai era chip sa stau de vorba cu ea. Acum, Titi trece intr-o zi pe la biroul din Calea Victoriei si-mi spune: "- Tu nu vrei sa treci pe la noi, pe la fundatie ?" Titi Ghioc se ducea din cind in cind si tinea lectii celor de acolo. In Duminica urmatoare eram la scoala ... unde am continuat sa ma duc regulat timp de mai bine de trei ani. Munca impreuna ne-a apropiat din nou pe Carmen si pe mine ... iar dupa o vreme, intr-un "moment al destainuirilor", am elucidat si neintelegerea aceea urita care ne despartise: niste birfe, bineinteles. La scoala din Vitan, Carmen (care era si presedinta fundatiei) reusise sa le transmita copiilor ceva din propria ei pasiune pentru Go - lucru pe care il puteai simti imediat de cum ii vedeai pe aia mici jucind. Urmarea a fost ca multi dintre ei au inceput sa avanseze binisor in studiul Go-ului; acolo s-au format jucatori ca Ana si Razvan Szilagyi sau Irina Suciu - ca sa nu mai vorbesc de Vali Gheorghiu si Dragos Bajenaru care au ajuns in topul celor mai puternici chiar pe plan national. Treaba la fundatie nu era simpla, din cauza ca erau foarte multi. De la un moment dat incolo, numai Carmen si cu mine am ajuns sa fim depasiti de numarul lor si a trebuit sa mai cooptam un profesor, in persoana uneia dintre colegele lui Carmen, care invatase si ea un pic Go - si care urma sa se ocupe de cei mai mici dintre copii, de incepatori. Carmen i-a luat intr-o a doua clasa pe cei care fusesera deja initiati iar eu pe cei mai avansati dintre ei. Din cind in cind ii chemam pentru a tine lectii pe Sorin Gherman, Robert Mateescu sau Mihai Bisca. Copiii de aici incepusera ca un mic grup format din apropiatii "Doamnei Diriginta" si ajunsesera acum sa ocupe trei sali de clasa pline. La inceput, neobisnuit cu atitia prichindei in jurul meu, cind plecam de acolo eram complect buimac. Treptat, am capatat o stima deosebita pentru meseria de profesor in scoala: nu intelegeam cum suporta sa stea zilnic, timp de mai multe ore, inconjurati de dracii aia. Incercam un regret profund si sincer pentru toate nazbitiile pe care la vremea mea le facusem diferitilor profesori ... * * *