| 1-2 | 3-5 | 6-8 | 9-10 | 11-12 | 13-16 | 17-19 | 20-22 | 23-25 |
26-27 | 28-31 | 32-34 | 35-37 | 38-40 | 41-42 | 43-44 | 45-46 | 47-48 |
| 49-50 | 51-52 | 53-54 | 55-56 | 57-59 | 60-62 | 63-65 | 66-69 | 70-72 |
| 73-75 | 76-78 | 79-80 | 81-82 | 83-85 | 86-88 | 89-90 |  |
45. Cu Catalin, la Praga ...
Masa festiva cu ocazia vizitei unui grup de japonezi (1993)
Concursurile de le Praga au fost intotdeauna foarte tari si bine organizate. Pentru mine era insa si PRIMUL concurs serios (international) la care participam. Emotiile pe mine ... cit casa ... Si mai trebuia sa fiu si un suport moral pentru Catalin care, la cei 18 ani ai sai, avea probabil propriile lui probleme. Pe Catalin il cunoscusem cu numai un an inainte, in 1990. Eram la un concurs in Galati (parca) si, inaintea uneia dintre runde, Cristi Cobeli vine la mine si-mi zice: "- Hai sa ti-l arat pe unul dintre baietii mei. Faci un blitz cu el ?" Nu prea mai aveam timp, dar citeva miscari puteam schimba pe tabla ... asa ca am inceput. Era un pusti slabut, brunetel si foarte foarte sfios. Nu la fel de sfios s-a dovedit a fi pe tabla. Nu se dadea inapoi de la nici o bataie ... ba chiar le cauta ... dar intr-un mod elegant, cu intelepciune ... Remarcabil. A trebuit sa abandonam partida cind se incinsese mai tare (incepea runda urmatoare) dar mi-a lasat o impresie excelenta. "- Il cheama Catalin Taranu ... si s-a apucat de joc prin iarna " ... imi sopteste Cristi Cobeli. Am ramas cu gura cascata. Pustiul juca de numai citeva luni. Intilnisem o groaza de jucatori ... citiva chiar foarte talentati ... dar asa ceva nu mai vazusem inca. Era colosal ! ... Stiam ca Cristi face treaba buna acolo in Vatra Dornei (pe cei vreo doi elevi ai sai care venisera deja in Bucuresti ii stiam foarte de bine - Marcel Crasmaru si Petrica Oancea) ... dar Catalin depasea orice imaginatie. Si acum iata-ne impreuna la Praga, cautind Ambasada Romaniei. Acolo trebuia sa primim banii de diurna. Ambasadorul a fost foarte amabil si dupa ce a avut grija sa ne sublinieze ca e proaspat acolo, ca n-a avut nici o treaba cu "diplomatia" pina in '89 - fiind de fapt ca meserie imginer - ne-a dat banii si ne-a pus la dispozitie masina ambasadei ca sa ne duca la concurs. A fost singurul prilej sa vad si eu orasul, soferul fiind si el deosebit de amabil si plimbindu-ne un pic pe acolo. Am fost de vreo trei ori la Praga dar n-am iesit niciodata din hotelul in care eram cazati ... Sala de joc era la parterul cladirii, ca si bufetul unde puteam minca ceva ... asa ca, pentru un jucator de Go, orice alte drumuri deveneau inutile ... Inaite de a-l inscrie pe Catalin in concurs, m-am interesat daca totul era in regula ... daca indeplinea totusi conditiile. Era o mica problema: in invitatie scria ca participantii trebuie sa aibe sub 18 ani (ceea ce era in regula pentru Catalin) ... numai ca el urma sa implineasca aceasta virsta dupa numai o luna sau doua, astfel incit "Finala" mondiala la care s-ar fi prezentat (in caz ca s-ar fi calificat) l-ar fi prins cu virsta depasita ... Nu putea intra in concursul de calificare. Nu ne ramasese decit sa ne inscriem amindoi in concursul open (Grand Prix) care avea loc in acelasi timp ... dar pentru ca el apucase sa-si scoata si sa-mi dea pasaportul ... mai schimbind noi asa, citeva vorbe pe tema dezamagirii lui ... mi-au cazut ochii pe data nasterii. Stupefactie. Pe pasaportul "de servici" al lui Catalin (asa se pleca in delegatii oficiale pe atunci), din nu stiu ce greseala pe la Minister ... aceasta data era devansata cu un an. Scapasem de o mare incurcatura caci. in cazul in care ar fi ajuns sa se inscrie, nu stiu cum le-am fi putut demonstra organizatorilor ca NU era mai mare cu un an (!!) ... Catalin a intrat in concurs cu rangul de 1 dan (parca) si a cistigat toate partidele (sau mai putin una, la un 2-3 dan ...); avea motive sa regrete ca nu putuse participa la concursul de calificare. Cit despre mine - care oricum nu ma simt prea bine in timpul unui concurs - eram coplesit de emotie. De fapt eram eram absolut varza. Prima partida am jucat-o cu un ungur, tot de 4 dan dar, ... prin nu stiu ce ciudatenie a algoritmului de imperechere si distributie la mesele de joc, am picat chiar la prima masa a turneului. In concurs erau vreo 15-20 de jucatori mai tari ca noi, citiva dintre cei mai puternici jucatori europeni ... dar noi jucam la "prima masa". Jucam pe un goban superb, cu niste pietre minunate care pareau mai de graba niste bile - pe atit erau de groase ... Moralul meu era la pamint. Am jucat atit de prost incit am pierdut intr-un mod lamentabil. A doua zi dimineta am jucat cu un rus de 5 dan si am cistigat la 0,5 puncte. O partida frumoasa cu multe cafteli dupa care rusul, entuziasmat de cum decursese lupta oe tabla zice: "- You are very strong. My name is ....... (?). I am the president of the Moscow Go Club. Let's go in my room - I have a nice bottle of vodka ..." Era numai ora 12 si in mai putin de o ora trebuia sa inceapa runda urmatoare; a trebuit sa refuz. In rest am obtinut un rezultat destul de banal (ca sa nu spun mediocru) dar una dintre partide mi-a produs un soc extrem de puternic. Era un neamt de 4 dan; putin mai in virsta si foarte jovial. A baut toata partida bere si a spus bancuri. Foarte simpatic. La final am numarat tabla - stiam ca-i numai o formalitate (eram in fata cu 4-5 puncte). A cistigat cu 1,5 puncte (!!). Era prea simpatic pentru a-i ridica vreo contestatie si am pus totul pe seama proastei mele evaluari a tablei (mi se intimpla asta din cind in cind) ... Gindul ca am pierdut totusi aceasta partida nu-mi dadea pace si noaptea am visat efectiv partida respectiva si felul in care am pierdut-o. M-am trezit si am inceput sa o repun pe tabla. O cistigasem, intr-adevar, cu 4-5 puncte. * * * 46. Plecarea lui George ...
O partida "oarba" de Go, seara dupa runde ... la Abano Terme (Italia, 1996)
In vara lui 1991, hotarirea era luata: trebuia sa-l inlocuim pe George in postul de secretar al federatiei. La asta contribuise decisiv o ultima gafa a acestuia, cu ocazia deplasarii la "Campionatului European de Go" de la Namur (Belgia). Cu numai doua zile inaintea turneului, avea sa se intimple si la Paris un eveniment foarte special: Shirae Sensei (7 dan pro) urma sa acorde un supersimultan pe o esplanada, undeva aproape chiar sub Turnul Aifel. Deoarece se aratasera multi amatori dornici sa participe la acest simultan (au fost atunci 120 de participanti), organizatorii aranjasera ca acestia sa se poata opri in Paris ... dupa care un autocar sa-i transporte direct in Belgia, pentru cele doua saptamini ale Campionatului European. Un eveniment al naibii de tentant pentru orice jucator de Go ... Conform algotitmului stabilit de noi, urmau sa plece spre Namur (via Paris) Sorin Gherman, Mihai Bisca si Mirel Florescu. ... Si cum, in vremurile acelea obtinerea vizelor pentru pasaport era o chestiune foarte complicata (pe care o rezolva secretarul prin minister) hotarisem ca intotdeauna sa mai fie pregatit un jucator de rezerva - in caz ca se intimpla vreun accident. In cazul nostru jucatorul de rezerva era Robert Mateescu - ale carui formalitati ar fi trebuit sa fie indeplinite impreuna cu ceilalti trei. Cu mai putin de o saptamina inaintea plecarii, George vine la club si ne comunica cum ca mai aparusera niste bani si mai puteam trimite un om la campionat ... dar ca actele lui Robert nu au fost facute. Intimplator insa, propriile lui formalitati fusesera indeplinite, deci practic se includea singur in rindul celor care plecau in Belgia pe banii federatiei ... A fost un gest urit si pentru noi toti a devenit clar ca George nu mai avea ce cauta in postul de secretar. ... Si inca un amanunt "picant" pe care l-am aflat insa mult mai tirziu, dupa intoarcerea acasa ... De obicei, cei care plecau la concursuri externe primeau o "diurna" care - pentru a face o cit mai mare economie la fondurile federatiei - era pastrata la minimum posibil, adica 3,5 dolari pe zi. Faceam foamea - bineinteles - dar in felul asta puteau pleca mai multi. Pentru Namur, deoarece el insusi facea parte din delegatie, George stabilise (de unul singur, fara sa ne anunte) suma de 25 dolari pe zi (si asta pentru un concurs de 2 saptamini). Din acel moment nu am facut altceva decit sa ne gindim la omul cu care il vom inlocui pe George Stihi. Si "omul" s-a autopropus imediat in persoana lui Valentin Urziceanu. Nimeni nu prea avea incredere in Vali - poate si datorita virstei (era prin anul unu sau doi de facultate ... facultate pe care tocmai era pe cale sa o abandoneze). Majotitatea incercau sa ma convinga pe mine sa preiau secretariatul federatiei, dar eu detestam toata hirtogaria pe care un astfel de post il presupunea asa ca am refuzat categoric. Am inceput insa sa-l sustin insa pe Vali - nu ca mie mi-ar fi inspirat cine stie ce "incredere" dar il stiam ca pe un tip descurcaret care lucra cu multa usurinta cu "cifrele" si in pofida virstei, ma gindeam ca de un astfel de om am avea noi nevoie ... Discutiile s-au prelungit toata vara si toamna urmatoare. Prin iarna cindava, Mihai Lita trece pe la mine pe acasa ... "- Stii cu cine m-am intilnit azi ... pe strada ?" - imi zice Mihai "- Cu cine ?" "- Cu George." "- Si ? ..." "- Nu-l mai vazusem de mult si l-am intrebat cum mai merg lucrurile pe la federatie ... Mi-a zis ca el nu mai este secretarul federatiei de vreo trei zile ... (!!!)" Eram amindoi stupefiati. George plecase din federatie si nu anuntase pe nimeni. Probabil ca auzise zvonurile cum ca urma sa fie schimbat si - ca sa nu fie pus intro situatie umilitoare la urmatoarea sedinta a "Adunarii Generale" - facuse el primul pas. Ne lasase balta si daca nu s-ar fi intilnit intimplator atunci cu Mihai pe strada, nu stiu cum si cind am fi aflat despre plecarea lui. Peste toate - se intimplase cu numai o saptamina sau doua inainte - Gheorghe Paun ma sunase si-mi spusese ca este nevoit sa renunte la presedentia federatiei deoarece urma sa plece pentru o perioada nedeterminata din tara (undeva prin Finlanda parca ...) Iata-ne deci fara presedinte si fara secretar ... Cel putin in ceea ce priveste postul de secretar lucrurile erau grave deoarece aveam programate concursuri si cineva trebuia sa se ocupe de organizarea lor. Secretarul era singura legatura cu ministerul, cu facilitatile lui ... si cu banii de la buget. Pentru moment insa trebuia rezolvata o alta problema care nu suferea aminare. In Olanda urma sa aibe loc un foarte important concurs european la care trebuia sa plece Catalin. Mai erau numai citeva zile pina la data concursului si in absenta lui George, nu era nimeni altcineva care sa-i indeplineasca formalitatile de plecare. Intr-o dimineata apare Catalin la mine cu o figura deznadajduita: "- Radu ajuta-ma !" "- Ce s-a intimplat ?" "- Pai uite ca trebuie sa plec luni si George nu mi-a facut actele. Am fost la minister si aia nu stiu nimic. Am cerut audienta la ministru ... dar hai si tu ... poate reusim sa facem ceva ..." Nu stiam cum l-as fi putut ajuta, legaturile mele cu ministerul fiind nule pina atunci, dar ne-am intors impreuna acolo. Era disperat si, cu lacrimi in ochi a intrat la audienta. Intre timp eu m-am intilnit cu secretarul de la "Federatia de Scrabble" pe care il cunosteam de mai multa vreme; i-am explicat situatia in care ne aflam si mi-a zis ca ar putea el rezolva totul daca ar avea acceptul ministrului. S-a intors si Catalin; il convinsese pe ministru si acum puteam demara formalitatile pentru plecare. A ajuns la concurs dar pentru ca totul fusese aminat atit de mult a pierdut prima runda prin neprezentare. * * *