| 1-2 | 3-5 | 6-8 | 9-10 | 11-12 | 13-16 | 17-19 | 20-22 | 23-25 |
26-27 | 28-31 | 32-34 | 35-37 | 38-40 | 41-42 | 43-44 | 45-46 | 47-48 |
| 49-50 | 51-52 | 53-54 | 55-56 | 57-59 | 60-62 | 63-65 | 66-69 | 70-72 |
| 73-75 | 76-78 | 79-80 | 81-82 | 83-85 | 86-88 | 89-90 |  |
49. Bai ... astia-s aia destepti ... !!
Poza de "adio" la Marsilia (Campionatul European de Go - 1995) cu: Sorin Gherman, Robert Mateescu, Petrica Oancea, Popic, Miyakawa Wataru, Adriana, Catalin Taranu, Mihai Bisca
Una dintre chestiile grozave pe care le-a facut Bogzi (ca secretar) a fost ca a reusit sa "strecoare" mai multe articole, prin diferite ziare, despre activitatea federatiei. Accesul in paginile ziarelor era deosebit de dificil pentru un joc atit de putin cunoscut precum Go-ul. Pe buna dreptate in fond, deoarece numarul cititorilor unor astfel de rubrici era probabil (din pacate) extrem de mic ... Bineinteles ca niciun ziar nu era dispus sa-si ocupe spatiul cu articole pe care sa nu le citeasca nimeni ... Si totusi, dupa 1992 au aparut suficiente referiri la concursurile noastre incit lumea sa-si dea seama ca acolo se petrece ceva ... M-am intilnit intr-o zi pe strada cu un amic pe care nu-l mai vazusem de citiva ani ... "- Ce mai faci dom'ne ? Nu mai esti cel mai tare la Go ? Cine-i Mihai Bisca asta care te-a intrecut ?" - ma intimpina amicul ... Mi-am dat seama ca stia suficient de multe despre fedratia noastra - si asta fara sa aibe vreo legatura cu Go-ul ... doar din ceea ce citise prin ziare ... ... Dar despre popularitatea in crestere de care ne bucuram aveam sa am o mostra semnificativa foarte repede, cu ocazia unui concurs Grand Prix care urma sa aibe loc la Budapesta ... Imi aduc aminte o scena mai veche, din 1987 - cind ne indreptam spre anualul concurs de la Cluj. Hotarisem sa plecam din Bucuresti cu avionul, pentru a economisi timp si energie. Trebuia sa ne menajam pentru concurs iar drumul cu trenul era totusi destul de obositor ... Pe aeroportul din Baneasa, inainte de imbarcare, trebuia sa facem vama. Eram primul la coada facuta de cei citiva jucatori de Go si mi-au pus bagajul pe banda aceea rulanta a detectorului. Vamesii au incremenit. De unde pina atunci avusesera o atitudine relativ relaxata, i-am vazut cum se incordeaza brusc, facind in acelasi timp un fel de cerc in jurul meu ... "- Deschideti bagajul. Ce aveti inauntru ?" - imi comanda unul dintre ei pe un ton imperativ si sec. Cei din jur erau in mod vizibil alertati. Pe vremea respectiva, atunci cind te duceai la un concurs, trebuia sa-ti iei cu tine jocul si (eventual) ceasul de concurs. Organizatorii nu aveau de unde sa faca rost de atitea jocuri si ceasuri, asa incit era o obligatie a participantilor sa-si aduca de acasa propriile seturi. Aveam deci, bineinteles, jocul si ceasul in geamantan. "- Veniti sa vedeti ! Ce este asta ?" - continua vamesul, indemnindu-ma sa ma apropii de ecranul detectorului. Am inlemnit si eu. In bagajul meu parea a fi o bomba.
Pe ecranul alb-negru al detectorului aparea ceva asemanator imaginii din dreapta. Ceasul meu de concurs, asezat deasupra celor doua boluri cu pietre din sticla, nu te puteau duce cu gindul la altceva ... Cu miscari cit mai lente, am scos pe rind obiectele suspecte. Mereu in alerta, vamesii precauti pastrau o oarecare distanta, urmarindu-ma cu atentie. Unul dintre ei s-a apropiat, mi-a examinat ceasul si apoi a rasturnat toate pietrele din boluri pe masa. Le-a examinat si pe ele. "- Ce sint astea ?" - ma intreaba ... Am inceput sa-i explic despre ce este vorba ... "- Go ? N-am mai auzit niciodata de jocul asta ..." - conchide intr-un final vamesul. Atmosfera nu s-a relaxat totusi imediat ... Au trebuit sa treaca si ceilalti pe la detector ... si numai dupa ce, pe rind, au declarat de la bun inceput ca si ei aveau cam aceleasi lucruri in bagaje, zimbetele au reaparut pe chipurile tuturor. Ne-am despartit prieteni, urmariti de urarile de bine ale vamesilor la concursul spre care ne indreptam. Au trecut anii; ne aflam acum in toamna lui 1992. Bogzi refacuse planificarea bugetului proiectat de George inca de la finele anului trecut si facuse o economie substantiala la europenele din vara. Prin reducerea diurnei celor 3-4 care se dusesera acolo - si care din nou fusese prevazuta la 25 dolari pe zi - am obtinut un surplus de valuta pe care trebuia sa-l cheltuim pina la sfirsitul anului. Ne-am gindit ca Grand Prix-ul de la Budapesta ar fi o ocazie minunata si ca am putea trimite acolo mai multi jucatori, sub pretextul unui concurs de antrenament pentru intregul "Lot National" (de fapt, intr-un fel, asa si era) ... Faceam economie "la singe" asa ca, pentru a despovara bugetul, m-am hotarit sa merg pe banii mei. Primisem o invitatie personala de a participa la acest concurs, din partea ungurului cu care jucasem prima runda la Praga (in primavara), si cu care ma imprietenisem. De asemenea, l-am convins pe Catalin sa mearga si el pe banii lui. Cind plecase la Amsterdam, secretarul de la "Scrabble" - care-i facuse formele - ii daduse o diurna imensa, asa ca-i ramasesera suficienti bani si pentru acest concurs (de scurta durata si putin costisitor). Transportul era asigurat de catre Minister, dintr-un buget special, care nu afecta bugetul federatiei; din pacate s-a renuntat foarte repede la metoda asta de subventionare, acesta fiind (mi se pare) ultimul concurs la care ministerul ne-a platit transportul; de atunci cheltuielile de transport au trecut in sarcina fiecarei federatii, din bugetul propriu. Eram deci in tren, in drum spre Budapesta. Cu totii, 21 de jucatori - adica toti jucatorii de rang dan pe care ii aveam. Urma vama si prezentarea pasapoartelor. In jumatatea de vagon ocupata de noi distractia era in toi, tablele magnetice deschise ... "blitzurile" succedindu-se unul dupa altul ... "- Voi ... ? Cu ce treaba ... in Ungaria ?" - ne intreaba unul dintre vamesi ... "- Pai sintem "Lotul National de Go" si mergem la un concurs, la Budapesta." Vamesul ia teancul de pasapoarte si, in timp ce punea vizele, se intoarce spre colegul sau si-i sopteste: "- Bai ... astia-s aia destepti ... !" Lumea incepuse sa auda de noi. * * * 50. Alte intimplari legate de concursul de la Budapesta ...
"Bucharest Grand Prix - 1995" (asezati, cu fata: Tonny Haansen - Olanda, Titi Ghioc si Lucretiu Calota)
... Si daca tot am pomenit de Grand Prix-ul din 1992 de la Budapesta, nu pot sa nu-mi aduc aminte de patania din gara, inaintea plecarii din Bucuresti ... Concomitent cu concursul spre care ne indreptam, se desfasura acolo si o etapa de calificare pentru Campionatul Mondial de Juniori (sub 18 ani). Noi nu stateam prea grozav la categoria asta de virsta - era o realitate care imi devenise cit se poate de clara in urma vizitei la clubul de Go din Leningrad ... Cu durere trebuia sa recunosc ca nu aveam pe nimeni de taria pustilor pe care-i vazusem acolo (si care aveau probabil cam 2 sau 3 dan). Dupa esecul de anul trecut, de la Praga (cu Catalin Taranu - care nu se putuse inscrie) ... si daca tot aveam surplusul acesta nesperat de bani ... de ce sa nu trimitem si noi vreo doi, totusi ? ... Macar pentru "experienta" ... Aveam doi baieti in vizor, ambii sub 18 ani. Pentru amindoi asta era ultima posibilitate de a participa la un asemenea concurs (din cauza virstei) dar amindoi dadeau semne ca evolutia lor era in plina ascensiune; meritau incurajati. Unul, din Vatra Dornei, se numea Cristian Pop si cred ca avea cam 3 kyu la vremea respectiva. Il remarcasem pe la citeva concursuri si chiar daca nu era de nivelul rusilor, banuiam ca un astfel de "imbold" i-ar prinde bine. Celalalt era din Bucuresti si il cunosteam foarte bine. Nici el nu era de nivelul rusilor ... dar nici prea departe nu era. Daca tin bine minte, avea 1 kyu sau 1 dan ... Se numea Constantin Ghioc (era fratele mai mic lui Adrian Ghioc, care ajunsese la 2 sau 3 dan deja) si, deoarece era aici, la indemina, l-am chemat pe la mine, pentru a-l pregati in mod special. Timp de citeva luni de zile, Titi a venit la mine de doua sau trei ori pe saptamina (nu mai tin minte exact) pentru a studia. Era talentat, prindea foarte repede si spre final incepusem sa cred ca totusi ... ar putea avea o oarecare sansa in fata rusilor. In ziua cu pricina, dis de dimineata, am ajuns la gara - ca de obicei, cu vreo ora inaintea plecarii trenului. Intilnirea cu restul grupului era programata mult mai tirziu dar era mai bine asa ... Cu o seara inainte dadusem un tur de telefoane pe la toti cei care urmau sa plece, pentru a ma asigura ca totul este in ordine. Am trecut totusi pe la locul de intilnire unde am constatat cu surprindere ca nu sint primul ajuns. Adrian Ghioc si Ionut Cora stateau linistiti si asteptau; nici ei nu prea avusesera somn ... "- Nu-l vad pe Titi" - zic, asteptindu-ma ca cei doi frati sa fi venit impreuna. "- Pai nu mai vine !" - imi raspunde impertubabil Adi. Adi Ghioc este genul acela mucalit de tip, caruia atunci cind glumeste, nu i se misca un singur mushi pe fata ... Am asteptat un timp si l-am intrebat din nou. "- Deci ... Unde-i Titi ?" "- Pai ti-am zis: nu vine" La ora aia, cu noaptea in cap, nu aveam chef de glume, mai ales ca pe asta nu o gaseam prea reusita ... "- Hai ma, serios vorbind: unde s-a ascuns ?" "- Cit se poate de serios: nu vine. Aseara cind am vorbit, nu avea nimic dar dimineata am constatat ca e bolnav. Parintii au chemat doctorul. A facut pojar." Nu stiu ce sentimente l-au chinuit pe Titi atunci, dupa ce se pregatise atit de intens pentru acest concurs. A fost un subiect pe care nu l-am mai deschis niciodata in anii care au urmat ... Tot ce stiu este ca mie unuia imi venea sa pling de ciuda chiar acolo, pe peronul Garii de Nord ... La intoarcerea spre Bucuresti s-a petecut un alt incident. La Budapesta, asteptam pe peron venirea trenului care urma sa ne duca inapoi. Dupa trei zile de concurs, eram cu totii obositi, nedormiti, nerasi si fara prea mult chef. La o alta linie, citeva zeci de metri mai incolo, se afla - cam in aceasi stare - micutul grup al rusilor care venisera la concurs, asteptind si ei. La un moment dat, chiar in momentul in care trenul nostru intrase in gara si dadea sa se opreasca in dreptul peronului, aud tipete venind dinspre locul in care stateau rusii. Ma uit ... si-l vad pe Lazarev (cel mai tare jucator al lor) indreptindu-se grabit spre noi. Tipa ceva care mi s-a parut a fi: "- Rakiet !!!" ... si ne facea semne disperate ... Nu intelegeam nimic si pentru un moment, tin minte ca m-am gindit ca nu-i locul potrivit sa faca reclama pentru sputnicii si rachetele spatiale rusesti ... Jim si inca citiva care erau mai aproape de el, s-au prins mai repede, au inteles despre ce-i vorba si s-au indreptat spre el. Am inteles in fine si eu - si cei din jurul meu; cu totii, am inceput sa ne deplasam catre grupul rusilor. Acestia erau inconjurati de vreo 10-12 derbedei amenintatori. Pareau inspaimintati si-si ocroteau bagajele, pe care le tineau strins in brate. Lazarev striga de fapt "Rackets" si ne chema in ajutor, in fata citorva gangsteri care-i asaltasera. La vederea noastra, deoarece impreuna cu rusii ii depaseam substantial ca numar, derbedeii sau retras ... iar rusii s-au urcat cu noi in tren. Nu era trenul pe care il asteptau ei dar ... scapau de sub incercuire. Odata urcati, i-am invitat printre noi in compartimente, iar Lazarev ne-a povestit ce se intimplase. Cu ocazia oricarui concurs, pentru a-si mai scoate din bani, rusii obisnuiau sa faca si cite un mic trafic (cu diferite lucruri pe care le vindeau prin pietele orasului in care se tinea competitia). De asta data fusesera insa reperati de o gasca de gangsteri care (tot rusi fiind) s-au gasit indreptatiti sa le ceara o cota parte din vinzari. Deoarece amicii nostri ii refuzasera, derbedeii ii urmarisera pina la gara si, vazind ca acestia sint pe cale sa plece fara a-si achita datoria, intentionau sa le confiste bagajele. Aparitia noastra ii salvase. Au vorbit cu controlorul si au aranjat sa poata merge cu noi pina la ultima statie din care sa poata lua trenul pe care il asteptau. * * *