| 1-2 | 3-5 | 6-8 | 9-10 | 11-12 | 13-16 | 17-19 | 20-22 | 23-25 |
26-27 | 28-31 | 32-34 | 35-37 | 38-40 | 41-42 | 43-44 | 45-46 | 47-48 |
| 49-50 | 51-52 | 53-54 | 55-56 | 57-59 | 60-62 | 63-65 | 66-69 | 70-72 |
| 73-75 | 76-78 | 79-80 | 81-82 | 83-85 | 86-88 | 89-90 |  |
57. La Baia Mare
Cornel Burzo si Bela Nagy, urmarind explicatiile lui Catalin Tarnu (Dublin, "Campionatul European de Go - 2001")
Intr-o dimineata ma suna Dan Vitca. M-a mirat ca era treaz la ora aia (era foarte devreme) ... si mai si avea un ton foarte surescitat pe deasupra ... "- Radu, acum am ajuns in Bucuresti. Vin de la Baia Mare. Am trecut pe la Florin Berciu. E profesor acolo si i-a invatat Go pe aia mici. Sint extraordinari !. Trebuie neaparat sa te duci acolo sa-i vezi !" Dupa vreo doua zile eram in tren spre Baia Mare. Pe Florin Berciu il cunosteam mai de mult. Era unul dintre cei care il frecventau pe Liu Fan Hua la caminele studentesti de la Magurele. Cred ca nu voi uita niciodata cum arata camera aceea de camin a lui Liu, in permanenta plina de jucatori si pe Liu insusi tronind ca un autentic mandarin printre ei, povestindu-le fel de fel de lucruri despre Go. Era un dute-vino permanent acolo la el - ca sa nu mai vorbesc de cei citiva care (asa cum facuse si Dan Vitca pentru o buna perioada de timp) se cam mutasera practic in camera lui ... Florin terminase de vreun an facultatea si se intorsese in orasul natal ca profesor. Imi spusese mai de mult ca atunci cind se va intoarce in Baia Mare are de gind sa se apuce sa-i invete sa joace pe viitorii sai elevi ... Si se tinuse de cuvint. M-a dus imediat la scoala unde era angajat. Baietii ne asteptau gata asezati in fata tablelor de joc, nerabdatori. O sala plina. In supersimultanul care a urmat au dat dovada (cei mai multi dintre ei) de o placere de a juca pe care n-am mai intilnit-o prea des de atunci ... si asta a durat de-a lungul tuturor celor vreo 3 zile cit am stat acolo. Mi-am dat seama inca odata cit de mult inseamna un profesor "cu har", care sa reuseasca sa le insufle elevilor sai bucuria de a juca Go. De fapt, din acel grup de elevi au aparut jucatori extrem de tari cum ar fi Bela Nagy (Ben) sau Cornel Burzo. In ultima zi, dupa ce am incheiat partidele, am plecat spre gara unde, am aflat ca la trenul de Bucuresti nu mai sint bilete. N-aveam chef sa fac "pe culoar" tot drumul ala si ... pe de alta parte ... ma urmarea un oarecare regret ca-i lasasem pe copiii aia acolo, "singuri". M-am decis imediat: voi pleca a doua zi, cind nu va mai fi atita aglomeratie. M-am suit intr-un taxi si m-am intors la scoala. Lipsisem numai vreo jumatate de ora. "- Mai facem o partida ?" ... i-am intrebat de la intrare, explicindu-i repede lui Florin chestia cu biletele ... S-au repezit imediat la mese si au inceput sa-si aranjeze tablele. De asta data erau hotariti sa ma bata (!). Le scapasem eu pina acum ... dar lucrurile nu mai puteau continua asa ... * * * 58. Daca ti-e teama ca o sa pierzi ...
Premiati la "Trofeul SAKURA - 1996" (Mihai Lita si Costel Avram; in spate, Carmen Mateescu si cu mine)
Un cunoscut proverb japonez spune ca ..."Daca de la inceput tie teama ca o sa pierzi ... atunci vei perde cu siguranta partida" ... iar intimplarea care urmeaza este o perfecta ilustrare a acestuia. Eram in drum spre Vatra Dornei. Ne duceam la un concurs - prin 1993 cred .... In Vatra Dornei se infiintase un club de Go "Sanatatea" (din cite am inteles datorita tatalui lui Catalin Taranu) care a si organizat vreo doua concursuri ... Din pacate, toti jucatorii de acolo venisera in Bucuresti iar Cristi Cobeli nu se intorsese inca in oras, asa ca dupa vreo doi ani clubul a murit de moarte buna ... Eram destul de multi si odata suiti in tren, ne-am scos bineinteles tablele magnetice si baietii s-au apucat sa joace. Din cauza orei mult prea matinale, mie mi-ar fi fost imposibil sa fac vreun efort intelectual, asa incit am preferat sa stau pe margine si sa-i urmaresc pe ei. In compartimentul aglomerat remarcasem o figura necunoscuta. L-am intrebat pe Bogzi cine este. "- Bai, nu stiu ... M-a sunat tatal lui ieri si mi-a zis ca vrea sa-l trimita la concurs. Are 19 ani, il cheama Costel Avram si este din Sebis. N-a jucat decit acolo, la el acasa, cu un coleg de-al lui ... dar ii place jocul si vrea neaparat sa participe la concurs." Eram curios sa vad ce stie baiatul ala. Ce putuse invata de unul singur. L-am intrebat daca citise macar vreo carte. Cartile lui Paun ... si atit. Urmarea si el o partida asa ca la un moment dat m-am hotarit sa il testez: "- Cine crezi ca sta mai bine in partida ?" - l-am intrebat "- Albul" - mi-a raspuns repede si cu o foarte mare siguranta "- Cu cite puncte ?" - am supralicitat eu "- Vreo 10" - imi raspunde dupa un foarte scurt timp de gindire Ma pusese un pic pe ginduri. Asa era ! Albul conducea cu vreo 10 puncte ... dar ... mai vazusem eu coincidente d'astea ... Dupa inca o vreme l-am intrebat din nou aceleasi lucruri si din nou mi-a raspuns corect. "- Dar in partida aia de acolo ... cine sta mai bine ?" - am schimbat eu planul de atac, indicindu-i o partida, care se desfasura intr-un alt colt al compartimentului si pe care nu o urmarise foarte atent. "- Acolo negru e in fata cu vreo 30 de puncte." Si de asta data avea dreptate. Ma pusese deja serios pe ginduri .... asa ca atunci cind am ajuns la destinatie l-am rugat pe Bogzi sa mi-l dea mie in camera pe Costel. Oricum, nu-mi gasisem coleg de camera; de fapt, dupa ce Mihai Bisca s-a lasat de fumat mi-a fost foarte greu sa-mi mai gasesc un coleg de camera in deplasarile noastre, deoarece sint foarte putini fumatori printre noi. Nu stiu ce-o fi in capul oamenilor astia de se lasa de fumat sau ... si mai rau ... sint unii care nici macar nu se apuca vreodata ! In camera l-am luat repede: "- Facem o partida ?" "- Hai." "- Pune atunci 9 pietre handicap !" "- Pai de ce ? Mai bine iti dau eu tie handicap ..." - imi raspunde cu trufie Costel Facuse greseala de a nu ma intreba ce rang am si aveam de gind sa profit de pe urma asta. "- Bine, cite sa pun ?" "- 6 pietre" - imi raspunde hotarit Nu ma deranjeaza sa primesc handicap chiar in fata unuia caruia ar trebui sa-i dau eu lui cel putin tot pe atitea pietre; cred ca este o buna lectie pentru el si pe de alta parte, pe mine ma interesa acum sa-l vad ce stie. Mi-am pus 6 pietre si am inceput sa jucam. Era cu mult mai mult decit ma asteptasem din partea lui. Nu ca ar fi jucat "bine" ... dar oricum, pentru experienta pe care-mi spusese ca o are, juca remarcabil si destul de repede. Eu jucam cu blindete. Nu ma interesa sa-l spulber de pe tabla ci mai de graba sa am material pentru analiza care banuiam ca o sa urmeze, in care sa-i pot arata cum se poate cistiga o partida la 6 pietre handicap fara cel mai mic efort. Dupa mai putin de o ora, cind partida era in toi, sintem intrerupti de soneria telefonului. Era tatal lui Costel care vorbise cu Bogzi si aflase camera unde fusesem cazati. Au vorbit ei putin, dupa care Dl. Avram i-a cerut sa ma dea pe mine la telefon ca sa vada, ca orice tata grijuliu, cu cine-i sta baiatul in camera. "- Ce virsta aveti ?" - ma intreaba "- 40 de ani." "- Si ce tarie la Go ? "- 4 dan" "- Cum va numiti ?" "- Radu Baciu" Il vedeam cu coada ochiului pe Costel. Se ingalbenise la modul cel mai propriu. Intepenise cu ochii larg deschisi si cu o figura care parea - la modul cel mai propriu - marmoreana. Se uita fix la mine. Am mai schimbat citeva vorbe cu tatal lui si m-am intors la tabla. Costel s-a asezat si el fara a scoate un sunet. In cea mai deplina tacere am inceput din nou sa jucam. Costel insa nu mai era ... Costel. Juca cele mai mari prostii. Agresivitatea ii disparuse complect si facea boacane una dupa alta. La un moment dat, dupa ce i-am omorit un grup si eram pe cale sa ii atac un altul (unul imens dar nu prea sanatos) ... a abandonat. Nu ca ar fi avut vreo sansa sa cistige partida ... dar diferenta intre felul in care jucase in prima parte si cel in care o terminase era atit de mare incit as fi putut jura ca am jucat cu doi oameni diferiti. Unul fusese cutezator si increzator in sine, celalalt imi abandonase partida inca din momentul in care aflase ca are un adversar mai tare decit el in fata. ... Sau dupa cum zice proverbul ... "Daca ti-e teama ca o sa pierzi, atunci o sa pierzi cu siguranta !" * * * 59. Antrenorul chinez
Luam prinzul in oras (Maastricht, 1994) cu: Robert Mateescu, Mihai Bisca, Kai Naoyuki si Mirel Florescu
La un moment dat primim la federatie o scrisoare din partea unui chinez. Locuia in China dar intentiona sa plece de acolo. Ar fi fost tentat sa vina in Romania daca ar fi primit un salariu lunar de citeva sute de dolari (nu mai tin bine minte cit, oricum cu mult mai mult decit ne-ar fi putut permite bugetul nostru). Dupa spusele lui, fusese elevul lui Ma Xiaochun, 9 dan (unul dintre cei mai puternici jucatori chinezi la vremea respectiva) si avea cel putin taria unui 6 dan amator. Era dispus sa tina cursuri de Go si sa joace in competitiile internationale pentru tara noastra. Asta se intimpla un pic mai devreme cred, prin toamna lui 1992 sau '93. Robert Mateescu nu se intorsese inca din Japonia - el fiind primul roman care a reusit sa plece acolo ca insei. La noi nu se acordase inca primul rang de 5 dan. In fruntea jucatorilor nostri se afla doar un mic grup de 4 dan din care faceau parte Mihai Bisca cu mine si proaspat promovatii Luchi Calota, Mirel Florescu, Dan Cioata, Marcel Crasmaru si Sorin Gherman. Un jucator de 6 dan ca antrenor ne-ar fi fost de mare folos si pentru moment am fost entuziasmati de aceasta posibilitate. Un calcul simplu ne-a adus insa repede cu picioarele pe pamint: nici daca am fi reusit sa-l convingem sa-si reduca drastic pretentiile financiare nu i-am fi putut oferi aici nici macar niste conditii modeste de trai. Am inceput sa cautam bani. Bogzi s-a interesat prin minister ... acolo nu aveam insa nici o sansa de a primi vreun angajat in plus ... cit despre salariul acela imens nici macar nu se putea pune problema. M-am dus la Liu Fang Hua, mai vechiul nostru prieten. Liu ramasese in Romania si isi deschisese niste afaceri aici. Mizam si pe faptul ca era vorba despre un concetatean al lui ... I-am povestit totul si a fost de acord sa ne ajute. Era insa la inceputul afacerilor si nu se prea scalda in bani. Tot ce putea face pentru noi era sa il angajeze cu jumatate de norma intr-un restaurant pe care tocmai il deschisese. I-ar fi platit un salariu intreg dar trebuia totusi sa lucreze acolo jumatatea aceea de norma. Salariul pe care l-ar fi primit de la Liu era insa departe de a fi suficient pentru jucatorul nostru chinez iar de alte sponsorizari nu am mai reusit sa facem rost niciunul dintre noi. Dupa o vreme de cautari a trebuit sa ne resemnam si sa renuntam la speranta ca vom putea aduce in Romania un astfel de antrenor. * * *