| 1-2 | 3-5 | 6-8 | 9-10 | 11-12 | 13-16 | 17-19 | 20-22 | 23-25 |
26-27 | 28-31 | 32-34 | 35-37 | 38-40 | 41-42 | 43-44 | 45-46 | 47-48 |
| 49-50 | 51-52 | 53-54 | 55-56 | 57-59 | 60-62 | 63-65 | 66-69 | 70-72 |
| 73-75 | 76-78 | 79-80 | 81-82 | 83-85 | 86-88 | 89-90 |  |
41. Spre Praga ...
1994: in autocar, spre Maastricht (cu Mihai Bisca, Robert Mateescu si Mirel Florescu)
Ma sculasem cu noaptea in cap. Pe la ora 9 trebuia sa ajung la gara: plecam la Praga, unde se tinea unul dintre concursurile Grand Prix. Era prima oara cind plecam un grup mai mare (eram cel putin vreo 8 - cred) iar trenul, daca tin bine minte, urma sa plece la ora 9:20. Din pacate, din punct de vedere al punctualitatii n-am stat niciodata prea bine ... iar cind trebuia sa plecam la vreun concurs, nu stiu cum se facea ca ajungeam intotdeauna cu doar putin inainte ca trenul sa se puna in miscare. Doar Mihai ma taia la chestia asta - el ajungind intotdeauna imediat dupa mine (de fapt sint convins ca statea ascuns pina ma vedea pe mine ca urc, dupa care isi facea si el aparitia; doar ca sa para mai grozav). Eu nu am reusit decit o singura data sa ma sui din mers - si aia doar din intimplare - dar, este la fel de adevarat ca nici nu am pierdut vreun tren, vreodata. Nu l-as fi pierdut nici pe asta ... daca nu ar fi plecat cu aproape 2 minute mai devreme (!). Jur ca a plecat mai devreme. Cu numai citeva zile inainte imi cumparasem un ceas de mina nou, dintr-acelea cu cuart ... si eram tare mindru de precizia lui: il verificam la fiecare citeva ore si mergea perfect ... Iata-ma deci in capul peronului, privind catre ultimul vagon al trenului (in care ar fi trebuit sa fiu si eu) si care se departa din ce in ce mai repede. M-a uitam stupefiat, cind la ceas - inca nu era 9:20 - cind, din nou ... dupa trenul ala nenorocit. Ratasem concursul. Mi-am adus aminte ca in fata garii sint o groaza de taxi-uri si ... cu o masina buna, poate reuseam sa-l prind la prima statie ... Am fugit afara si l-am ales pe cel care parea sa aibe cea mai ingrijita masina: "- Cit ma costa, ca sa prindem trenul asta la Ploiesti ?" Omul mi-a spus suma ... dar a fost cinstit si m-a avertizat ca nu prea avem sanse, deoarece - din cauza comunelor care sint la iesirea din Bucuresti - nu putea merge prea repede o buna bucata de drum ... Incercasera si altii chestia asta dar nu reusisera ... "- Hai sa incercam si noi totusi" ... am insistat eu. Pe drum, ma gindeam ca nu aveam suficienti lei la mine; ar fi trebuit sa-i dau vreo 8 dolari ... dar cea mai mica hirtie a mea era de 20. Poate ca totusi prindeam si o Casa de Schimb ... in Ploiesti ... Am avut noroc: pana de cauciuc s-a produs la mai putin de 500 de metri de gara din Ploiesti; poate nici atit. Nu intilnisem nici o Casa de Schimb pe drum, asa ca i-am lasat o bancnota de 20 de dolari si am luat-o la fuga, cu bagajul in spinare, spre statie. Acolo am aflat ca trenul meu trecuse deja de vreun sfert de ora; acum chiar ca nu mai puteam face nimic altceva decit sa ma intorc resemnat, in Bucuresti. Concursul era definitiv pierdut. ... Inapoi la Bucuresti ?!? ... Dar stai putin: acolo exista un aeroport ... La biroul de "Informatii" al garii, am aflat ca trenul urma sa ajunga in Oradea, la ora 18:50. Daca as gasi un avion care sa ma duca in timp util la Oradea ... M-am uitat dupa taxi-ul meu (pentru a ma intoarce cit mai repede) ... dar tipul isi inlocuise de mult roata si disparuse - de teama probabil ca m-as putea razgindi ... apucindu-ma sa-i cer restul; aveam insa un tren peste numai vreo 20 de minute. Pe la ora 13:00 ieseam plin de speranta de la agentia TAROM, din centrul Bucurestiului: exista (!) un avion care ateriza la 18:20 la Oradea. Imi mai raminea fix o jumatate de ora pentru drumul de la aeroport la gara; parea suficient deoarece - in general, pe asemenea distante - trenurile mai intirzie de obicei (... macar vreo 10 minute). Aveam nevoie de bani pentru biletul de avion si deci trebuia sa trec pe acasa ... dar acum aveam timp suficient: am dat o fuga si pe la federatie deci, ca sa-i povestesc lui George toata aventura. La Aeroportul Otopeni, dupa ce am predat bagajul ... mi-am dat seama ca voi avea o problema, in momentul debarcarii: timpul necesar descarcarii bagajelor din avion (!). Banuiam ca asta o sa dureze cu mult mai mult decit imi permitea jumatatea acea de ora pe care o aveam eu la dispozitie ... Dupa ce ne-am asezat, mi-am intrebat vecinul daca nu cumva, intimplator, este oradean. "- ... Daaa" ... mi-a raspuns amabil - iar eu am realizat imediat ca-l am alaturi pe cel mai calm ardelean cunoscut vreodata ... "- Aveti idee cit de repede se poate ajunge de la Aeroport la Gara ?" "- ... Aaa ... is foaaarte aproaaape ..." "- Dar cam cit timp se face pina la Gara ?" "- ... Pai ... in douazeci de minute sinteti acooolo ..." 20 de minte (!!) ... Inlemnisem. Descarcatul bagajelor n-avea cum sa dureze numai 10 minute ... Crezind ca aveam chef de vorba, vecinul meu incepuse sa-mi povesteasca ceva despre naveta asta pe care o facea saptaminal ... Mie insa, imi era gindul numai la cele 30 de minute ale mele ... si la cum mi-as putea lua mai repede bagajul ... Cind (in fine) avionul s-a pus in miscare, l-am auzit remarcind amuzat: "- Uuuuite c'am plecat cu'n sfert de ora intirziere ..." In momentul acela mi s-a rupt filmul. Nu mai tin minte nimic despre cum s-a desfasurat zborul ... Din cind in cind, amabilul meu vecin incerca sa ma "intretina" cumva (apucasem sa-i zic ca la 18:50 trebuia sa prind trenul de Praga) ... "- Acolo jos e Lugojul !" ... l-am auzit, la un moment dat ... cautind un subiect care sa-mi readuca culoarea-n obraji ... La 18:35 am coborit din avion direct pe pista, destul de aproape de cladirea aeroprtului. Citiva soldati inarmati ne flancau (ca pe orice aeroport de frontiera care se respecta). Am observat - pe partea cealalta a avionului - platforma mobila pe care tocmai se incepuse descarcarea bagajelor. M-am repezit printre soldatii surprinsi de gestul meu ... am eschivat abil vreo doua mini care incercau sa ma retina (n-aveam timp de explicatii) si m-am oprit linga platforma: "- Dati-mi va rog geanta aia albastra ... am un tren peste un sfert de ora !" ... am inceput sa ma milogesc, biiguind citeva explicatii ... cit mai succinte posibil. Pina la urma au inteles ... soldatii care veneau dupa mine s-au linistit, luindu-si miinile de pe arme ... si mi-am recapatat geanta. N-a mai mirat pe nimeni, bineinteles, ca am luat-o la fuga imediat, spre iesirea de pe pista. Am nimerit chiar in Parcarea aeroportului. Intre timp se lasase intunericul (eram prin februarie) iar locul era luminat doar de rasfringerea vaga a luminilor cladirii de alaturi. Cele 4-5 masini de acolo, apartineau in mod evident celor care venisera sa-i intimpine pe cei din avion. As fi apelat la ei, dar nu aveam timp sa-i astept. Nu se vedea nici urma de taxi prin preajma. Recunosc cinstit ca in acel moment am intrat in panica. Mi se parea absurd sa fi trecut prin toata aventura acelei zile pentru a ma impotmoli tocmai acum ... in felul asta. M-am uitat spre soseaua care trecea la vreo 20-30 de metri; era o bezna totala - de fapt eu doar banuiam ca pe acolo ar trebui sa treaca o sosea ... din cauza intunericului neputindu-se distinge absolut nimic. Oricum ... masini nu treceau pe acolo, in acel moment. ... Si atunci, am facut un lucru pe care nu mi l-am putut explica niciodata: am intrat in bezna aia. Nu stiu ce voiam de fapt ... dar probabil ca ceva imi spunea ca soseaua aia pustie constituia totusi singura mea sansa ... Cerul era acoperit de nori, nu se vedea nici luna si nici macar o singura stea ... Mi-am continuat insa inaintarea prin intunericul acela deplin, pe o sosea din care nu vedeam nimic la o distanta mai mare de 5 metri ... Iar miracolul nu a intirziat sa apara: de undeva din urma ... au aparut farurile unei masini. Imi pregatisem toate argumentele pentru a-i indupleca pe cei dinauntru sa ma duca la gara, indiferent ce masina o fi fost aia si incotro se indrepta ea ... Numai ca in momentul in care s-a apropiat si a oprit linga mine - la semnele mele disperate - ... am avut una dintre cele mai mari surprize din viata mea: era un taxi !! M-am suit, indicindu-i repede gara. "- Trebuie sa ajung la 'fara zece acolo - se poate ? " "- Bineinteles: pai o calc acum ... si sa vedeti cum ajungem de repede !!" ... Mi-am dat seama imediat cit de mult ma inselasem in privinta prietenului meu din avion: el era cel mai agitat ardelean cunoscut ... Cel mai calm ardelean era - de fapt - soferul meu de taxi. Acul de pe bord nu a depasit niciodata limita de 40 km/ora (si l-am privit foarte atent). Ocolea fiecare groapa, cit de mica, fiecare adincitura din sosea ... si o facea cu niste curbe largi, elegante ... Din cind in cind ma mai asigura cu cite un: "- Stati ca o calc acum ... si ajungem imediat !" ... (este drept ca si drumul - chiar pentru unul care venea de pe strazile Bucurestiului - era absolut ingrozitor) . Pina la urma totusi am ajuns ... iar cind am intrat ca o furtuna in cladirea garii, ceasul arata fix ora 18:50 (!) ... In acelasi moment s-a auzit un suierat ... si zgomotul unei locomotive care tocmai intra in gara. Am primit asigurarea ca trenul care tragea la linia 1 era cel de Praga si m-am repezit pe peron; acum nu mai raminea decit sa-mi gasesc amicii (deoarece - evident - nu stiam ce locuri avem, toate biletele fiind la Mihai) ... Si (exact ca in filmele alea proaste) ... dupa ce trenul a oprit, la fereastra care era chiar in dreptul meu ... a aparut Carmen Mateescu: scosese capul ... la o tigare. Imi este greu sa descriu ce se petrecea cu mine in momentul in care m-am asezat pe bancheta, alaturi de ceilalti. De atunci insa, mi-am dat seama ca mie imi plac - de fapt - garile si asteptarile lungi dinaintea plecarilor. Anii care au urmat au fost plini de concursuri si am avut nenumarate ocazii de a ne intilni, mai multi jucatori de Go, in gara ... "la Informatii". Nu am mai ajuns aproape niciodata cu mai putin de-o jumatate de ora inainte ... de cele mai multe ori devansindu-i pe ceilalti cu cite aproape o ora ... Interesant este insa ca aproape niciodata nu am reusit sa fiu primul acolo: mai intotdeauna gaseam cite unul sau doi (cel mai des pe Adi Ghioc sau Ionut Cora) care ajunsesera inca si mai devreme ... * * * 42. Primii ani
1994, Maastricht: Catalin, jucind cu Hirata (unul dintre cei mai tari amatori japonezi) ... intr-o pauza
Primii doi ani ai "federatiei" au fost de ... asezare a lucrurilor (... ca sa zic asa). Spun asta acum, dupa ce a trecut atita vreme; pe atunci insa, cred ca vedeam totul putin altfel ... Singurul punct de referinta pe care-l aveam era (bineinteles) perioada anterioara si (avind in vedere ceea ce reusisem in anii de "ilegalitate"), ma asteptam ca din momentul oficializarii sa se produca o veritabila explozie. N-a fost chiar asa ... sau cel putin, nu asa cum ma asteptam eu sa fie ... Incepusem putin cu stingul (... dintr-un anumit punct de vedere): Statutul federatiei, facut impreuna cu Mihai Lita si Serban Cristescu, disparuse ... in locul lui, George preferind Statutul "cadru" al Ministerului. In dimineata primei Adunari Generale, cind ne daduse citeva copii xeroxate ale viitorului statut, incercase sa-mi explice ca este mai bine sa-l adoptatam pe acesta ... ca-i al ministerului ... si ca oricum nu conteaza ce scrie acolo, ca noi o sa facem tot cum credem noi ca-i mai bine. Culmea-i ca in momentul acela nici eu nu gindeam diferit ... si mi-am zis ca intr-adevar nu conteaza. Nu ma deranja faptul ca varianta noastra de statut fusese inlaturata fara nici un fel de comentariu ... ci doar (putin) gestul inutil de a adopta un text cu care nu prea aveam nici o legatura. Nu mi-au placut niciodata lucrurile inutile; de cind ma stiu, am avut o repulsie (aproape fizica) fata de lucrurile inutile. Sint departe de ceea ce s-ar putea numi "un materialist" dar mintea mea refuza sa inteleaga orice gest care sa nu fie urmat de vreun efect oarecare ... deci inutil. Jocul de go nu a facut decit sa-mi intareasca aceasta convingere: in Go, orice miscare inutila este proasta (o greseala, in urma careia pierzi - sub o forma sau alta - puncte). Problema acestui "statut" al federatiei nu-i chiar atit de putin importanta pe cit ar putea parea la prima vedere (asa cum mi s-a parut si mie la inceput, de altfel). Dupa numai citiva ani, cind au inceput sa apara neintelegeri in conducerea federatiei, am simtit de nenumarate ori nevoia raportarii la niste regulamente solide - singurele care pot asigura functionarea unei organizatii ai carei membri au opinii atit de diferite incit nu se pot intelege pe cale amiabila. Statutul cadru al ministerului era o chestie foarte stufoasa, pe baza careia ar fi putut functiona federatia de Fotbal sau cea de Atletism (organizatii mari cu multi angajati, baze sportive, bugete imense) ... nu si una de dimensiunile celei ale noastre, cu un singur salariat - restul activitatii bazindu-se pe voluntariat. Statutul Federatiei Romane de Go, recunoscut de noi toti ca fiind inadecvat si de nepus in practica nu a mai fost - ca atare - luat in seama niciodata, de nimeni; un bolovan inutil care nu ne-a putut sluji la nimic. Nu stiu cit de buna era varianta de statut facuta de mine impreuna cu Mihai Lita si Serban Cristescu ... dar acela ar fi fost, in orice caz, functional si ne-ar fi putut scuti de o groaza de necazuri. Cit despre George ... s-a dovedit ca, intr-adevar ... obosise. Fara George Stihi, ceea ce s-a intimplat la noi in materie de go (pina in 1990 - 92) ar fi aratat (in mod cert) cu totul altfel. Fara capacitatea lui de organizare si sistematizare, totul ar fi mers cu mult mai greu. Din nefericire - si pentru ca se pare ca (totusi) "functia modifica omul" - odata ajuns in mod oficial secretar general al F.R.Go ... George s-a transformat. A devenit un simplu functionar care avea de indeplinit niste sarcini de servici. A inceput sa vina din ce in ce mai rar pe la club iar intilnirile de la el de acasa, au icetat. Au incetat si consfatuirile despre "cum e mai bine sa facem ..." - consfatuiri care ne hotarisera, pina atunci, fiecare pas. Acum hotara totul singur. In cei aproape doi ani, cit timp a fost secretar, nu a reunit decit de doua sau trei ori Biroul Federal (singurul organism care poate lua decizii - de fapt - in privinta activitatii federatiei) ... Asta nu a insemnat, in mod neaparat, ca lucrurile au mers rau (George este un tip suficient de constiincios si parolist incit sa nu-si permita a-si bate joc de ceea ce face) * * *