| 1-2 | 3-5 | 6-8 | 9-10 | 11-12 | 13-16 | 17-19 | 20-22 | 23-25 |
26-27 | 28-31 | 32-34 | 35-37 | 38-40 | 41-42 | 43-44 | 45-46 | 47-48 |
| 49-50 | 51-52 | 53-54 | 55-56 | 57-59 | 60-62 | 63-65 | 66-69 | 70-72 |
| 73-75 | 76-78 | 79-80 | 81-82 | 83-85 | 86-88 | 89-90 |  |
86. Mamaia - 1998
Catalin Taranu jucind un blitz cu Cristian Pop, pe terasa de la Marsilia (1997)
Campionatul European de la Mamaia din 1998 a fost un esec, bineinteles. Totul fusese facut prea in graba si fara nici cel mai mic entuziasm incit a fost inevitabil sa iasa asa. Preturile au fost prea mari si multi dintre jucatorii tari europeni au preferat sa se duca in Spania (parca) la un alt concurs. Organizatorii fusesera avertizati de asta din timp dar nu a contat. De-a lungul intregului an primisem informatii ca, fata de conditiile care erau oferite acolo, concursul era mult prea scump si ca nu vor veni. Caldura din salile de joc a fost chinuitoare si foarte multi dintre strainii veniti acolo au fost furati de hotii de buzunare; citorva le-au intrat chiar si in camera de hotel ... Si am amintit numai citeva dintre lipsurile majore. Dupa concurs, Rob Kok a trecut pe la mine, impreuna cu Farid Ben Malek si inca doua frantuzoaice. I-am intrebat cum li s-a parut concursul ... iar Rob mi-a raspuns asa: "- Radu, eu am un principiu. Nu comentez niciodata conditiile oferite pe la concursurile unde merg. O sa-ti repet doar ce a spus Pierre Colmez care a fost la toate Campionatele Europene din 1978 incoace. El a afirmat ca a fost cel mai prost Campionat European la care a participat, in afara celui din Iugoslavia in 1989 " (parca) ... atunci nu avusesera jocuri suficiente si trebuisera sa joace in doua serii. Frantuzoaicele mi-au declarat, uitindu-se cu compatimire la mine, ca fusese atit de rau incit ele nu vor mai veni niciodata la niciun concurs in Romania iar Farid dadea aprobator din cap, in semn ca este de acord cu ele. Catalin convinsese un grup mare de japonezi sa vina la concurs; au plecat toti furiosi. II era chiar teama atunci, dupa concurs, sa nu-si fi stricat citeva prietenii din cauza prostului tratament de care se bucurasera aceia aici. ... Cu greu ar fi putut iesi mai prost. Inainte de concurs George Stihi trecuse pe la club pentru a vorbi cu mine. Se lasase convins sa arbitreze concursul si voia sa ma coopteze si pe mine in chestia asta. Invoca faptul ca nu i-am ajuta pe cei din conducerea federatiei ci insusi Go-ul romanesc. L-am refuzat pentru ca nu mi se parea normal ca aia sa comita toate porcariile de pe lume, sa faca pregatirea cu picioarele (asa cum incepusem sa aflu ca o facusera) ... pentru ca apoi sa apeleze la noi pentru a le acoperi prostiile. Nimic nu ma putea convinge (si in continuare nu poate) ca orice colaborare cu actuala conducere executiva a federatiei nu ar insemna de fapt decit ... un deserviciu imens adus Go-ului romanesc. * * * 87. Warcraft
Cupa ARCTICA (Craiova, 2003)
In decursul anului 1998 s-au intimplat niste lucruri care pe mine unul m-au afectat in mod deosebit. Chiar inainte de Campionatul de la Mamaia, fiind la clubul de la Preoteasa, stateam de vorba cu Ionut Cora. Venise vorba despre concursul cel mare care se apropia si ii explcam de ce cred eu ca o sa iasa prost ... Ionut spune la un moment dat, privindu-ma cu inteles: "- Da ... tie ti-ar place sa o dea aia in bara, cu concursul ... nu-i asa ?" I-am raspuns ca in niciun caz ... ca dupa toate cite le facusem pentru Go, n-as putea sa-mi doresc ca cineva sa esueze (sub nicio forma) in nimic care sa fie legat de Go doar ca, din pacate, asta o sa iasa prost ... Pe aia nu-i intereseaza cum iese concursul ci doar sa-l faca. Si atit. Intrebarea lui mi-a declansat insa mie o alta problema care avea sa ma chinuiasca foarte multa vreme dupa aceea. Ma gindeam ca, daca un om care ma cunostea de atita vreme, un prieten cu care ma intelegeam excelent este in stare sa gindeasca asa ceva despre mine ... atunci asta inseamna ca probabil chiar am o atitudine bizara ... de care nu sint constient. Gindul asta ma strivea pur si simplu. Ce naiba ? ... Inebunisem ? Actionam si nu-mi dadeam seama ce fac ?? Tot ceea ce se intimpla in jur parea sa-mi dadea dreptate in cele ce gindeam si in felul in care actionam ... dar daca ... ma inselam ? Daca lucrurile pe care le consideram eu anormale erau de fapt cu mult mai banale decit puteam banui ? .... ..... Si uite asa, am inceput sa-mi apara dubii serioase despre mine insumi. Jocul asta ma invatase ca nu trebuie sa fac vreo miscare inainte de a analiza serios si a calcula exact la ce se ajunge. Pentru mine, dupa vreo 30 de ani de paractica asidua a Go-ului, sistemul asta de a gindi devenise un mod de viata - cu erorile omenesti inevitabile, bineinteles ... dar un mod de viata pe care-l aplicam in tot ceea ce faceam. Acum simteam ca trebuie sa ma opresc si sa reanalizez totul. Poate pe undeva gresisem. Trebuia neaparat sa vad daca am dreptate sau nu ... si care este urmatoarea miscare corecta ... Tot in perioada asta, Carmen Mateescu a plecat de la scoala unde fusese profesoara pina acum. Isi gasise o slujba ca lumea si parasea invatamintul ... si totodata Fundatia Sakura. Intreaga fundatie fusese facuta in jurul ei. Ea fusese nucleul si animatorul ei in toti anii in care aceasta functionase. Acum, dupa plecarea ei parca nimic nu mai era la fel ... parca nimic nu mai mergea. Am inceput sa ma duc din ce in ce mai rar pe acolo. Impovarat cu propriile mele probleme, nu prea mai aveam chef de nimic. Tot ceea ce facusem pina acum era facut din entuziasm si cu o placere inimaginabila. Acum motivatia mea nu mai era suficient de puternica si ... datorita frecusurilor prea dese si prea murdare de care ma lovisem ... nici placerea nu mai era atit de mare. De fapt, prin 1999 mai multi dintre copiii din fundatie au terminat ultima clasa a scolii si au plecat prin alte parti. Conducerea a considerat ca ramasesera foarte putini dintre proprii elevi care veneau la cursurile de Go (restul fiind de prin alte scoli) si l-eau suspendat. Istoria Fundatiei Sakura se incheiase. Ultimul element care mi-a hotarit destinul urmatorilor ani a fost aparitia intro zi, la mine acasa, a lui Dan Cioata. Imi adusese un joc nou: Warcraft. In fine un joc serios. Prada dilemelor care ma chinuiau, am gasit in jocul acela minunat refugiul ideal. M-am abandonat lui si restul lumii nu a prea mai contat pentru mine din acel moment. Dupa o foarte scurta vreme Sorin Gherman imi va aduce Civilization - care mi s-a parut inca si mai grozav. Apoi, rind pe rind baietii m-au alimentat cu fel si fel de jocuri minunate care m-au acaparat total - ce-i drept, si eu ma lasam in voia lor cu cea mai mare bucurie pentru ca numai atunci, cind jucam, scapam de framintarile acelea groaznice. Urmatorii doi ani n-am facut nimic altceva decit sa joc. Ma sculam din fata calculatorului numai pentru a dormi ... si asta cu masura, cit mai putin ... pentru ca ma asteptau armatele alea pe care trebuia sa le manevrez pe sticla monitorului ... De jucat Go ... nu cred ca am jucat mai mult de vreo 10 partide in toata perioada aceea iar pe la club n-am mai trecut aproape deloc. * * * 88. Heroes
Dl. Walter Schmidt acordind premiile la "Cupa Walter Schmidt - 2001"
Trece intro zi Popicu pe la mine: "- Mergi la Cluj ?" - ma intreaba inca de la intrare ... Era Vineri pe la prinz si a doua zi dimineata incepea un Open la Cluj. Ma gindisem si eu sa merg, pentru ca de mult nu mai fusesem la un concurs si aveam chef sa mai joc un pic. "- Da. Ma gindeam sa plec in noaptea asta." "- Pai hai ca merg si eu !"- zice Popi "- Perfect plecam atunci cu trenul ala care e pe la 11 noaptea. Sunam mai tirziu sa aflam exact cind ..." Interesul meu era dublu pentru aceasta excursie: pe linga concursul Open care nu era organizat de federatie si deci imi puteam permite sa joc si eu, urma sa se tina acolo (Duminica) si Adunarea Generala a federatiei. Chiar daca in perioada aceea eram departe de cele lumesti si chiar de problemele federatiei, eram totusi curios sa vad ce se mai intimpla ... Si pe Popicu il interesa ce se va petrece la Adunarea Generala asa ca ar fi fost pacat sa ratam o astfel de ocazie care parea a fi ideala. "- Bine ... si pina atunci ce facem ?" "- Pai hai sa facem un Heroes ... "- Hai !" ... si ne-am asezat la calculator. Jucam noi ce jucam si, la un moment dat imi arunc un ochi pe fereastra. Afara ... bezna. "- Bai ... s-a facut noapte !" Ma uit la ceas ... era 11 si un sfert deja. Pierdusem trenul. "- Ce facem ? ... plecam miine dimineata ? pierdem vreo doua runde dar ... asta e !" "- OK. Plecam mine in zori cu primul tren" ... si ne-am intors la jocul nostru. Pe la 4-5 dimineata iau telefonul si sun la gara, sa vad ce trenuri avem. Ocupat. Sun din nou ... Ocupat. Am mai facut o tura de Heroes si sun din nou. Tot ocupat ... Alta tura ... alt telefon ... Suna tot timpul ocupat. Asta a durat pina pe la 11 dimineata. "- Plecam tot cu ala de noapte atunci ... Am pierdut concursul dar prindem Adunarea ... si de-un blitz cu baietii om gasi noi..." "- In regula" ... si ne-am continuat bineinteles, linistiti, jocul. Cind s-a facut de ora 9 seara il intreb: "- Bai ... da' merita sa batem atita drum ca sa prindem citeva ore acolo si sa plecam in aceasi zi inapoi spre Bucuresti ?" ... "- Nu prea merita ..." "- Pai si ce facem ? ... Mai mergem ? "- Hai sa nu mai mergem !" ... ne hoatarim, fara a ne dezlipi ochii de pe monitor ... Am jucat pina spre noapte. Trecuse si ziua de Duminica. Atit concursul cit si Adunarea Generala se terminasera si ele de mult .... Eram prea obositi ca sa mai continuam, asa ca ne-am sculat de la calculator si ne-am despartit ca sa tragem si noi un pui de somn. * * *