| 1-2 | 3-5 | 6-8 | 9-10 | 11-12 | 13-16 | 17-19 | 20-22 | 23-25 |
26-27 | 28-31 | 32-34 | 35-37 | 38-40 | 41-42 | 43-44 | 45-46 | 47-48 |
| 49-50 | 51-52 | 53-54 | 55-56 | 57-59 | 60-62 | 63-65 | 66-69 | 70-72 |
| 73-75 | 76-78 | 79-80 | 81-82 | 83-85 | 86-88 | 89-90 |  |
17. Studiu Mihai tocmai a gasit o partida de-a noastra din 1985, notata atunci de el. Sper ca macar sa fi fost una jucata in cadrul unui simultan mare, altminteri nu-mi imaginez cum de puteam juca (eu) atit de prost.
| a - Radu Baciu n - Mihai Bisca Handicap: 2 Data: 1985 (186 mutari; negru cistiga prin abandon) 75 conect. la 44, 116 conect. la 109, 137 conect. la 135 [download]
Oricum, dupa ce ne-am mutat la Casa Studentilor am inceput sa rarim putin frecventa megasimultanelor. Multi incepusera sa joace deja acceptabil: nu-mi mai puteam permite sa fac greseli prea mari in partidele cu ei - chestiuni frecvente intr-un astfel de simultan. Din experienta pe care incepusem s-o acumulez in intilnirile particulare (de acasa) invatasem ca este mult mai util (pentru cei mai tari dintre ei) sa joc cu fiecare in parte si apoi sa comentam impreuna partida respectiva. Pina atunci singura modalitate de studiu descoperita (in perioada mea de singuratate) fusese cea de a parcurge o partida de profesionisti, de a ma intreba la fiecare mutare unde as juca eu ? ... si apoi sa incerc sa-mi explic de ce au jucat ei in alta parte ? Era o metoda care necesita foarte mult timp, o astfel de analiza putind dura un numar apreciabil de ore. Acum situatia se schimbase un pic. Eram mai multi, numarul intrebarilor se inmultise si el ... iar raspunsurile trebuiau date cu mult mai multa acuratete decit cele pe care mi le dadeam (si le acceptam cu ingaduinta) mie insumi. Tot in perioada aceea au inceput sa ne parvina si primele carti. Diferiti amici care apucasera "sa plece" incepusera sa ne trimita de afara - la inceput ceva mai rar dar cu timpul, din ce in ce mai des - fel si fel de carti de Go. O lunga perioada nu avusesem parte decit de cele 2 -3 carti si citeva reviste pe care le aveam impreuna, eu si Paun. Romania era pe atunci o tara inchisa (practic) - cel putin pentru cei care eram inauntru; legaturile cu exteriorul erau extrem de greu de realizat iar schimburile de informatii (de orice gen, inclusiv cartile de Go) ... aproape imposibile. George Stihi a pus imediat la punct un sistem de xeroxare si distribuire a cartilor - o performanta deosebita, avind in vedere ca aparatul numit "Xerox" era o aparitie insolita in Romania acelor ani iar folosirea lui - datorita posibilitatilor subversive pe care le oferea - era destul de strict controlata de catre "Securitate". Mai tirziu sistemul xeroxurilor se va extinde din ce in ce mai mult, reusind ca pina acum (cind inca mai functioneaza dupa mai bine de 20 de ani), sa ofere tuturor jucatorilor de Go din tara un suport bibliografic constant si eficient. * * * 18. 1986 - un an bun !
Un goban in fata caruia as putea sta multe ore ... numai privindu-l. Cum o fi sa joci pe el ?
Anul 1986 a fost un an plin. A fost insa si anul in care Gheorghe Paun a inceput sa dea primele semne cum ca ar vrea sa se retraga. Cei 5 ani de zbateri (de cele mai multe ori lipsite de vreun rezultat, in fata atitor usi inchise) incepusera probabil sa-si faca efectul. De fapt numai cine a trait acele vremuri isi poate da seama cit de frustrante puteau fi asemenea initiative - chiar daca, in cazul lui Paun, rezultatul ar putea parea acum ca fiind colosal. Pe de alta parte, el era totusi matematician si probabil ca voia sa se ocupe ceva mai mult de profesia sa (asta fara a mai pune la socoteala si incercarile sale literare - o buna bucata de vreme a fost preocupat de literatura stiintifico-fantastica, fiind si autorul citorva carti ale genului). Despartirea sa de Go nu se va face insa imediat si nici prea brusc. Va continua sa scrie rubrica din Rebus si va intretine in continuare corespondenta internationala; in plan organizatoric va mai avea inca un numar de interventii extrem de importante ... dar aparitiile sale printre noi vor fi din ce in ce mai rare. Inca de la Cluj - cind deabea se terminase concursul si stateam vreo 15 bucuresteni la o bere pe terasa restaurantului - Paun facuse public faptul ca vrea sa renunte la presedentia clubului din Preoteasa in favoarea mea. Nu mi-a placut niciodata sa ma pun in fruntea oamenilor pentru a-i "conduce", impunindu-mi astfel opiniile; cu atit mai mult, ii detest pe cei care - minati doar de o grandomanie prosteasca - se impopotoneaza cu titluri carora ulterior nici macar nu le pot face fata ... Am refuzat deci (initial), dar dupa lungi discutii au reusit cu totii sa ma convinga (?) ca - cel putin pentru moment - eram persoana cea mai potrivita pentru asa ceva. Cind insa, intorsi la Bucuresti, Paun a vrut sa oficializam transferul presedentiei clubului (in fata Directorului Casei de Cultura), l-am convins pe Mihai Bisca sa formam impreuna un fel de co-prezidentie ... Consideram ca pentru mine aceasta calitate era una temporara si vedeam cum Mihai reusise in ultimul timp sa se impuna din ce in ce mai mult in aprecierea colegilor nostri (iar asta nu numai din punct de vedere al tariei de joc). Consideram deci ca el este cel care ar fi trebuit sa ocupe aceasta functie, Mihai avind in plus si calitatea de a fi inca student - si doar ne aflam in Casa de Cultura a Studentilor, nu-i asa ? Partea amuzanta este ca eu uitasem complect acest episod; m-am regasit cu surprindere acum (in urma cu numai 2-3 saptamini), ca presedinte al Clubului din Preoteasa, in consemnarile facute atunci de catre Paun. Cind i-am relatat faptul lui Mihai ... a avut si el nevoie de un mic efort de memorie pentru a si-l aminti. Asta n-a insemnat insa ca vreunul dintre noi sa se fi comportat altminteri decit am fi facut-o oricum fiecare (in tot acest timp), co ... sau ne-copresedinti ! La scurt timp dupa concursul de la Cluj, brasovenii ne-au anuntat ca vor organiza in toamna un concurs pentru echipe. In luna Noiembrie deci, a avut loc la Brasov Primul Turneu de Go pe Echipe. Cu aceasta ocazie se va lansa si invitatia pentru inca un concurs, in primavara urmatoare, la Timisoara. Tot in 1986 a aparut Cartea Jocurilor - un fel de Almanah editat de RECOOP (sub coordonarea lui Gheorghe Paun) cuprinzind pe linga o groaza de joculete logice, teorii matematico-ludice, rebus, sah sau scrabble ... si foarte mult go. Erau acolo citeva partide (de la Cluj) comentate chiar de catre jucatori , teste, probleme, diverse alte articole despre go ... dar si o buna parte a traducerii in romaneste a cartii Maestrul de Go (de Yasunari Kawabata) - traducere facuta de Flavius Florea. Cam prin aceasi perioada a aparitiei Cartii Jocurilor, RECOOP a lansat si jocurile "standard" de Go (adica - in fine - unele de dimensiuni si culori normale): tabla de lemn era alcatuita din doua bucati si arata acceptabil iar piesele de plastic erau tinute in doua cutii (de lemn si ele, facute dupa modelul celor ale mele). Aceste jocuri fusesera facute initial pentru a fi date "la export" ... dar chiar daca - pentru noi - inlocuiau cu succes vechile variante, pentru a fi cumparate peste hotare nu indeplineau suficiente conditii (asa ca au ajuns pe piata interna). In 1986 au mai aparut in alte citeva orase niste Cluburi de Go. In Bucuresti de asemenea s-a mai infiintat inca unul : la Uzinele 23 August. Fostul director al Casei de Cultura Mihai Eminescu (transferat - nu stiu de ce - la uzinele amintite) ne-a oferit spatiul Clubului Sindicatelor de acolo, pentru a putea juca Go. A fost un club care a mers foarte bine dar care a avut o viata destul de scurta: dupa vreun an de zile, cladirea respectiva a intrat in reparatii generale, care au durat o vreme mai lunga. Intre timp prietenul nostru (directorul) a disparut de acolo si - odata cu el - posibilitatea de a mai tine clubul de Go.
Craiova - 1987
Spuneam ca acest an ar fi fost unul plin de evenimente ... Pe masura ce le enumar insa, imi dau seama ca nu m-as incumeta sa stabilesc vreo prioritate intre ele, fiecare avind in vreun fel sau altul cite o semnificatie speciala. Voi reveni asupra lor, a fiecaruia in parte, deocamdata limitindu-ma la o simpla mentionare (care nici macar in ordine cronologica nu se vrea a fi, deoarece din acest punct de vedere le-am pierdut sirul). Aparitia in Bucuresti a domnului Sumiya Haruya a insemnat, in mod cert, ceva cu totul special pentru jucatorii de go bucuresteni - si prin noi, probabil ca pentru toti ceilalti. Pe linga viziunea complect noua asupra jocului, pe care o aducea cu el, dl. Sumiya ne-a adus in plus foarte multa informatie (... chiar informatie de ultima ora !!) si mai apoi permisiunea traducerii si editarii gratuite a cartii Tehnici de Joc (a lui Kato Masao). Eu cred insa ca, daca ar fi sa consideram si numai personalitatea cu totul speciala a d-lui Sumiya, aparitia acestuia printre noi ne-a influentat intr-un mod semnificativ. Au mai fost apoi Cursurile tinute la Institutul de Virusologie: acolo lucra George Stihi (!!) George reusise sa convinga conducerea institutului sa ne lase o zi pe saptamina intr-un amfiteatru, pentru a tine niste Cursuri de Go. Acestea constau in vreo 3-4 ore, in care eu incercam sa le explic celor 15-20 de persoane care erau in mod constant de fata, tot ceea ce intelesesem pina atunci din acest joc. Multi dintre jucatorii tari care au aparut ulterior au trecut si prin bancile acelui amfiteatru. Cursurile de atunci au mai avut un efect : aparitia primei Sectii de Go in cadrul unui Club Sportiv. Era vorba de Clubul Sportiv Sanatatea. (Tot) George, cunoscind pe cineva din conducerea clubului ... a insistat pina a reusit sa-l convinga pe respectivul ca "Go-ul asta este ceva serios ! "... Asa a aparut primul Club adevarat de go, prin asta intelegind un club care face ceva pentru membrii sai ... si nu numai ceea ce intilnisem pina acum, adica doar un spatiu unde se poate juca go. In fine, tot prin 1986-87 s-a mai petrecut ceva extrem de important, ceva ce nu ne va imbunatati in mod neaparat calitatea jocului (sau cel putin nu o va face in mod "direct"): infiintarea Sectiei de Sah prin Corespondenta si Jocuri Logice, pe linga Federatia Romana de Sah, cu o Sub-sectie de GO !!!. Asta a insemnat atunci, nu numai recunoasterea oficiala a existentei Go-ului in Romania (odata cu obtinerea unui oarecare Statut juridic), dar si o motivatie suficienta pentru a incepe sa punem bazele unei organizatii absolut functionale. Au aparut cu aceasta ocazie primele regulamente ... si toate celelalte reglementari necesare pentru buna functionare a unei asemenea organizatii. Ceea ce lua nastere atunci se va numi citiva ani mai tirziu Federatia Romana de Go. * * * 19. C.I.V.
Timisoara, 1987
Coeficientul Individual Valoric - asa il va denumi mai tirziu Paun (si asa a ramas pina in zilele noastre) - se intitula la inceput ELO-Go, ideea fiind bineinteles preluata din Sah; a fost probabil primul gest de sistematizare si reglementare serioasa in Go-ul de pe la noi. Nu mai tin minte exact care a fost cea dintii forma a sa - o facuse Paun, cu sprijinul substantial al lui Parik Stefanov. Parik era un foarte bun sahist (la un moment dat ajunsese Vicecampion National ... daca nu chiar Campion). Vecin si prieten cu George Stihi, fusese bineinteles nevoit sa invete Go ... si-i placuse la nebunie, aproape chiar mai mult decit sah-ul. Daca nu ar fi fost atit de implicat (deja) in competitia sahista ar fi ajuns probabil un foarte bun jucator de go. Ne-a fost tot timpul un excelent cosilier, mai ales in perioada aceea in care s-au pus bazele primelor Reglementari in go-ul romanesc. Parik a fost - de-a lungul timpului - si un foarte eficient intermediar intre noi si diferite personalitati din lumea sahului, relatii care au facilitat mult integrarea Sectiei de Go in cadrul Federatiei de Sah dar si accesul in mai multe sali de joc, pentru organizarea unor concursuri (ca de pilda sala de la RATB - ca sa n-o pomenesc decit pe ultima si cea mai cunoscuta dintre ele - sala fara de care organizarea concursurilor de Go in Bucuresti ar fi extrem de dificila). CIV-ul s-a nascut deci din nevoia de a reglementa acordarea rangurilor specifice go-ului. O buna bucata de vreme - pentru bucuresteni - rangurile au fost stabilite de mine, in functie de numarul pietrelor-handicap cu care jucam cu fiecare dintre ei (si pornind de la premiza ca eu as fi 3-dan). Pe masura ce apareau insa din ce in ce mai multi jucatori, se simtea nevoia unui sistem care sa inlocuiasca acest mod de evaluare a fortei de joc. Inca de prin 1984-85 (cred) Elo-Go-ul functiona in clubul din Bucuresti. Erau luate in calcul toate partidele jucate intr-o sedinta de club (mai putin simultanele), fie ele la paritate sau cu handicap; cei doi jucatori pierdeau sau cistigau un numar de puncte in functie de rezultatul partidei respective. In fiecare zi dupa ce ajungea la Club, George scotea o foaie alba de hirtie pe care urmau sa fie inregistrate toate partidele jucate; eticheta clubului cerea ca cel care pierde sa consemneze rezultatul ... intr-o eleganta recunoastere a faptului ca a fost invins. Tot George reusise sa stabileasca o relatie cu cineva care lucra la un Centru de calcul, avind acces la un calculator si ... minune (!!) ... la o imprimanta. In felul acesta aveam saptaminal situatia exacta a rangurilor tuturor membrilor clubului. Pe masura ce legaturile cu restul tarii s-au inmultit si odata cu apritia primelor concursuri care stringeau laolalta jucatori formati in cele mai diverse locuri, formula ELO-Go a suferit diferite modificari, ajungind in final (prin '87-88 cred) la forma pe care o are si in momentul de fata; in acelasi timp s-a schimbat si denumirea ei, aceasta transformindu-se in C.I.V. Cam tot prin perioada aceea, Gelu Chita a reusit performanta de a-si construi un calculator. Se plingea mai tot timpul de felul in care functioneaza (odata mi-a spus ca merge pe lampi... nu stiu nici azi daca glumea sau nu : mie putea sa-mi spuna si ca este conectat la soba de teracota de alaturi ... ca tot il credeam), dar a putut prelua el sarcina de a tine CIV-ul pe calculator. De acum ne puteam descurca singuri, fara a mai apela la oameni din afara. In plus, eu aveam sansa de a putea observa evolutiile tuturor jucatorilor; asta ma fascina deoarece, asistind la inregistrarea rezultatelor pentru prelucrarea pe calculator, puteam avea o imagine detailata a modificarilor fortei de joc a fiecaruia in parte, chiar si a celor cu care nu mai apucasem sa joc o vreme (sau a celor din provincie) ... Mi-am facut un obicei de atunci, in a participa la aceste prelucrari ale CIV-ului, alaturi de cei care i-au urmat lui Gelu - Bogdan Sburlea si Luchi Calota (obicei pe care l-am pastrat pina in 1996 cind am demisionat din Federatie). Asa se explica de ce si azi, in pofida memoriei mele execrabile in materie de nume proprii, imi reamintesc inca numele oricarui jucator de go care a participat la macar vreo 2-3 concursuri in viata lui. * * *